Fil skapad 10:e oktober 2020
KULTURDEBATT. ”Ett pittoreskt gammalt fiskeläge som håller på att förvandlas till ett ”getto” läser jag i Kvällsposten (18/9). Det handlar om hyreshusen som byggs bland patriciervillorna i lyxiga Limhamn. När Malmös politiker försöker minska segregationen genom att blanda boendeformer stöter de på patrull: ”Många av oss betalar dyrt för att bo här och så flyttar det in en granne med sociala komplikationer” säger en som vill rädda sin rosenskimrande, retuscherade realitet. Som om vissa hade ett förskönande Instagram-filter som kan trolla bort sociala skavsår och skavanker.
Men hur ska invandrare integreras om de aldrig får möta majoritetsbefolkningen?
”Jag vet inte vilket sätt man ska göra det på, men att trycka in dem i en stadsdel som de mer eller mindre förstör och sänker värdet på är fel” säger kvinnan som driver FB-sidan ”Vi på Limhamn” där hon hävdar att kriminaliteten ökat, utan källhänvisning, för att direkt addera: ”men det får man inte lov att säga för då är man rasist”. 
Det ligger något i detta, tänker jag när jag scrollar igenom FB-sidan där någon föreslår: ”Kan man inte bygga ett nytt läger som på Lesbos i Lappland?”
Oavsett hur du gör hamnar du på de anklagades bänk.
Jag får inte ihop det.
Människor som säger att invandrarna ”tar våra jobb” säger samtidigt att invandrarna vägrar jobba. 
De som avskyr gettoiseringen vägrar samtidigt att släppa in socioekonomiskt sårbara människor i deras välmående kvarter.
De som skuldbelägger segregationens offer som om de som missgynnas och stigmatiseras vill och väljer att bli missgynnade och stigmatiserade. 
Och samtidigt som anklagelserna riktas mot invandrare som inte lär sig språket och sederna anklagas även vi (för vad?) som lyckats förflytta oss uppåt på den socioekonomiska skalan och in i den svenska värmen. Oavsett hur du gör hamnar du på de anklagades bänk. 
Sanningen är att Sverige är ohyggligt segregerat. När jag växte upp brukade vi skämta om att vi fick stå i hallen och vänta medan våra enstaka svenska skolkamrater åt middag. I dag kan barn knappt kliva över tröskeln och stå i hallen till ett etniskt svenskt hem. ”Hur är svenskarna? Hur lever de? Vad äter de? Varför vill de inte bo bland oss?” frågar barn som jag träffar i utsatta förorter. Barn som inte ens kan frammana bilder av torpet, landet, kräftskivan. De får aldrig tillgång till det svenska som de förväntas anpassa sig till.
Nästa gång borde statsministern besöka skolorna och mammorna som kämpar för sina barns liv.
Hur kan man leva mitt i Sverige och samtidigt så långt bort? Hur kan människor i till exempel Rinkeby leva knappa 20 minuter från riksdag och regering och ändå vara så långt från makten att deras röster aldrig hörs och hörsammas? 
”Vi fick i alla fall ett polishus!” säger mina föräldrar, som bor på var sin sida av den gigantiska betongkolossen i Rinkeby. Polishuset reser sig som en militärbas med skottsäkra fönster i det som förr var äldreboendet och min farmors sista hem. 
För ett par veckor sedan besökte Stefan Löfven polishuset, som även jag hoppas ska skapa trygghet. Men nästa gång borde statsministern besöka skolorna och mammorna som kämpar för sina barns liv. De kan berätta om segregationens söndrande effekter och om kriminaliteten som än en gång skylls på kultur och blodsband. Inte på livsvillkor och strukturella återvändsgränder. Inte på tomrummet som uppstår när bristen på mötesplatser för dialog låter fördomar, förakt och fientlighet frodas. 
När relationer uteblir och röster utesluts brister banden som håller samman ett land. När våra vägar knappt korsas är det svårt att se mänskligheten i den andre. I stället reduceras människor till vandrande vålnader bärande på konstanta kulturer och etniska etiketter – och i vissa fall som en enda främmande och skrämmande mörk massa av första- andra- och tredje generationens invandrare med brottsbenägenhet i blodet. Nyanserna bleknar bort. Individen suddas ut. 
Med lönen ökar även livslängden.
För er som genast avfärdar detta som vänsterflum kan jag hänvisa till bland annat World Economic forum som upprepade gånger har pekat ut de växande klyftorna mellan fattiga och rika som ett av tre globala samhällshot. Det är inte direkt batikhäxor med trähalsband eller Husbykids som sitter i schweiziska alpbyn Davos och klagar över att de rika blir rikare och de fattiga fattigare. Det är världselitens homogena herrskap. 
IMF, inte en akronym för Internationella marxist-föreningen utan självaste Valutafonden, varnar också för den ekonomiska ojämlikheten som vår tids största utmaning. Utjämningen mellan de som har och de som inte har bör högprioriteras, världsledare och superkapitalister inser att fattigdom har ett högt pris. Även om segregationen inte är unik för Sverige sticker vi ut eftersom de ekonomiska klyftorna här har ökat mest i Europa sedan 1980-talet. Då var vi världens mest jämlika land. 
Om man inte orkar åka sjuans spårvagn i Göteborg eller tunnelbanans röda eller blåa linje i Stockholm så kan en simpel sökning på hitta.se presentera segregationen i siffror. I exempelvis Rinkeby är medellönen 12 806 kronor, medan den mer än dubblas till 30 212 kronor en tunnelbanekvart bort. Med lönen ökar även livslängden. 
Överdödligheten beror också på att fattigdom förkortar livet.
De som lever i den ofrivilliga segregationens fattigdomsfälla riskerar i högre utsträckning att mista livet av dödligt våld. Men överdödligheten beror också på att fattigdom förkortar livet. Den är följden av sämre skola, vård, omsorg, mer stress, brist på fritid och avkoppling. 
Barn som växer upp i detta vakuum, hemmahörande i ett ingenmansland, kostar oss alla. Inte bara i förlorade liv och framtidshopp utan i valutan som verkar värderas högst – reda pengar. Varje människa vi förlorar i ett livslångt utanförskap kostar samhället ungefär 11–15 miljoner kronor om man räknar in kostnader för arbetslöshet, socialtjänst och polis enligt nationalekonomen Ingvar Nilsson. 
Även om det verkar vara för sent kan vi göra skillnad. Segregationens murar skymmer sikten. Riv dem. Visa de ofrivilligt segregerade barnen att det finns en värld bortom betongen och lära den världen att välkomna dessa barn. 
Forskning finns. Det är bara viljan som fattas oss. Viljan att sparka in stängda dörrar, krossa glastak och betongbubblor, öppna upp de ”öppna landskapen” från skånska slätter till norrländska skogar. Från den självvalda segregationens högborgar till den påtvingade segregationens samtida statarlängor.
Av Alexandra Pascalidou
Alexandra Pascalidou är journalist, programledare och författare. Hennes senast bok är ”Mammorna”.